Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Sú albumy, ktoré vás len tak príjemne pošteklia v nose, či také, ktoré vám zasa vedia hlavu preraziť hrdzavým klincom. A vám sa to bude páčiť. Niekedy to stačí. Sami ale uznáte, že bolesť vyplývajúca z prekonávania lenivosti a dobývania nahrávky je často potrebná, aby vás na konci neobalil pocit, že síce je to fajn, ale zážitok je to úplne obyčajný, ľahko nahraditeľný niečím, čo vyberiete zo stojana „ententíkovskou“ metódou.
Guľovitá mladá inteligencia
Neznámi britskí mladíci RINOA sú skôr tým posledným prípadom. Ich debut pôsobí sviežo, je zahraný tak, aby si ho hĺbavý introvert a jeho šálka nedeľného zeleného čaju o piatej patrične vychutnali. A pritom má gule. Ozajstné gule, rozumiete – 4 tretiny π r3. Jednoducho baví. Je až záhadou, že predtým nikto z páchateľov nehral v kapele významom presahujúcej rodný chotár. Druhou, a oveľa nepríjemnejšou, potom fakt, že momentálne už vidly stoja zapichnuté v kope sena a formácia sa nedožila ani len konca roka, v ktorom im dlhohrajúci debut vyšiel. Čiže toho minulého.
Holt, ponúka sa celkom zbytočný odsek o povrchnosti dnešného poslucháča pri konzumovaní hudby a o absencii potreby vytvoriť si k nej vzťah... blá blá blá, s čím to súvisieť nemusí, ale čím by sme to teda mohli slušne natiahnuť. To by sme sa ale opäť trepali s drevom tam, kde ho, ako známo, treba nie je. Takže radšej zopár dôvodov, prečo sa po tejto nahrávke obzrieť. V novom odseku, pochopiteľne.
Randál náš každodenný
Prvé, čo musí zdvihnúť náladu, je zvuková stránka. To čo sa rinie z reproduktorov, je, okrem toho, že obecne úžasné, hlavne sýte, výživné, gitarovo neskutočne plné. Bicie dôrazné, nie však prehnane agresívne. Každopádne veľkorysý priestor pre činely vie tu a tam vzbudiť dojem, že počujete zájazdový autobus s dychovkou, ktorý pred Tescom nabúral do nákupných vozíkov. Stredne pomalé tempá síce môžu v kombinácii so stopážou konkrétnych šesť až desaťminútových kompozícií vykresliť grimasy, ktoré správny pivný darmožráč obvykle nasadí, keď sa naši ťarbavo a ťažkopádne pokúšajú zdolať útočnú modrú, celok však pôsobí prekvapivo dynamicky.
Predovšetkým by však dielo bolo polovičné bez mučivej sirény Perryho Bryana. Tomu síce behom celej tej hodinky ťažko rozumieť viac ako dve – tri slová, jeho emočný vklad však posúva zážitok na nový level: priviažte týpka v hladomorni na reťaz, predtým mu nastrkajte pod nechty ihly a výsmešne postavte flakón morfia tam, kam nedočiahne. To číre šialenstvo, trhajúce ušné bubienky, sa opisuje ťažko.
Kvetinky, dúha, mier a večerníček
Pritom celok nepôsobí nijako pochmúrne, už vôbec nie depresívne. Navyše, po pár vypočutiach je tak akurátne kvetnatá skladba kompozícií už vcelku dobre čitateľná. Aj preto možno teraz tam vzadu dvíhajú zrak viacerí vyznávači, ktorí najbližší ekvivalent k výrazu post-metal vidia bežne v slove „problém“. Ona nadužívaná predpona sa k slovu dostáva prirodzene vtedy, keď si chlapci zmyslia vybrnkávanú melodickú kostru citlivo vygradovať a premeniť ju v žulovitý riffový masív („Fires In The Distant North“). Ten vie pod hladinu stiahnuť rýchlo, o nejakom drvení tu však nemôže byť ani reči. Neručím síce za prípadné drobné pomliaždeniny, no aj vďaka subtílnym melódiám, neraz vyvolávajúcim až večerníčkovo happyendové nálady („An Empty Canvas“), vie byť „An Age Among Them“ nevinnosť sama.
3600 sekúnd môže byť niekedy veľa. Stáva sa, tak ako sa stáva, že sa človek prebudí a je mu nejako vlhko. Nebude to ale platiť v prípade tejto nadmieru zaujímavej kolekcie. Rozkrývanie jej štruktúry vie zabaviť na dlhú dobu, konkrétne mňa už asi tak rok a pol. Hudba je to svojská, má špecifickú atmosféru, kvôli ktorej by bola škoda mladíkov si aj takto post-mortem nevšímať. Navyše, Briti dokazujú, že skvelá metalová nahrávka môže stále vzniknúť aj s výhradným použitím nástrojov pre ňu typických.
1. Past Maidens
2. This Land Will Hold Their Wings
3. Sol Winds
4. Fires In The Distant North
5. An Empty Canvas
6. This Is Our View
7. Memory
8. The Gates
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.